No jasně, kdybych žil v té době, kdy zuřila druhá světová, volil bych - odpor, boj, konspiraci. Cokoli, co pomůže rozebrat a zničit tyranii, která se tu snažila rozlézt.
A kdybych žil v padesátých letech, byl bych zase na straně nespravedlivě utlačovaných.
A být tu v šedesátých, možná bych podlehl iluzi, že se dá bolševik reformovat.
V sedmdesátých bych rezignoval a rozhodl se poctivě žít tak, abych se nemusel stydět sám za sebe.
A v osmdesátkách nejspíš taky.
A dnes bych byl děda, co na to všecko vzpomíná, na všechny své volby, omyly a semtam výhry a smířil se se vším, co jsem kdy způsobil a prožil.
Protože nic jiné by mi ani nezbylo. Čas a smíření zhojí nakonec vše, bez ohledu na to, co jsme kdy udělali nebo neudělali.
Ale to není nic nového, stačí se podívat kolem sebe a takových dědů a babiček najdeš hafo.
Takže podle mě je úplně jedno, co děláme, podstatné na tom je, aby to stálo za to! Jak k tomu přistupovat nejlíp? Nebo tak, abychom vyždímali z potenciálů, které v sobě každý máme, co nejvíc? Nevím přesně, každý máme svůj recept. Mně se nejvíc líbí koncept, že život je jedna nekonečná, věčně probíhající, hra, ve které není vítězů nebo poražených, ale jen vítězů: protože už jen to, že můžeme hrát, je přece výhra!
![Ahoj :) :ahoj3:](./images/smilies/ahoj3.gif)